![](https://anna.fi/awpo/img/2018/09/pilvihamalainen3.jpg?s=988495bde3e259a96817b5dd322f2081&fit=crop)
Putous-tähti Pilvi Hämäläinen: ”Haluan oppia sallimaan onnellisuuden itselleni”
Pilvi Hämäläisestä tuli näyttelijä, vaikkei häntä hyväksytty Teatterikorkeakouluun edes kahdeksannen yrityksen jälkeen. – Kun unelma oli saavutettu, tuli tietynlainen tyhjyys. Mitä minä seuraavaksi haluan? Ainakin Pilvi aikoo mennä terapiaan.
"Joudunko aina pelkäämään, että muille paljastuu, että kaikki onnistumiseni ovat olleet vahinkoja enkä oikeasti osaakaan mitään?" Pilvi Hämäläinen pohtii.
Pilvi Hämäläisestä tuli näyttelijä, vaikkei häntä hyväksytty Teatterikorkeakouluun edes kahdeksannen yrityksen jälkeen. – Kun unelma oli saavutettu, tuli tietynlainen tyhjyys. Mitä minä seuraavaksi haluan? Ainakin Pilvi aikoo mennä terapiaan.
Puhelun aikana Pilvi Hämäläiselle valkeni, että kaikki tarinat eivät pääty hyvin.
Oli kevät 2012, ja hän oli tähdännyt näyttelijäksi vuosia. Takana oli jo näyttelijän hommia ympäri Suomea. Heräävää toivoa joka kerta, kun hän sai jonkin pienen roolin, ja kouraisevaa pettymystä, jos se ei poikinutkaan uusia töitä.
Ainaista muiden puhetta siitä, että ei tälle alalle kannata tähdätä, ei tälle alalle työllisty, ja loputonta itsensä psyykkaamista yrittämään silti. Hän alkoi vihdoin päästä ammattiin kiinni. Niin hän uskoi. Mutta ammattiteattereista ei vieläkään tahtonut irrota töitä.
Ja nyt alkoi näyttää siltä, että se olisi hänen tarinansa, joka ei päättyisi hyvin. Hän oli tehnyt soittokierroksen pikkukaupunkien teattereihin. Kuunnellut eioota, koonnut itsensä aina uudelleen tarttumaan luuriin.
Tähän puheluun hän vielä pystyisi.
Luurin toisesta päästä kuului: “Voi kuule tyttö, luuletko sinä, että tulet ilman koulutusta mitään näyttelijän töitä saamaan!”
Pilvillä oli elokuva-alan tutkinto Turun AMK:n Taideakatemiasta, ja hän suoritti parhaillaan teatteri-ilmaisun ohjaajan tutkintoa Metropolia-ammattikorkeakoulussa.
Mutta puhelimessa ollut teatterialan ihminen tarkoitti koulutuksella Teatterikorkeakoulua.
”Kunnianhimoinen Pilvi”
Onpas se meidän Pilvi kunnianhimoinen. Niin äiti sanoi. Äiti oli kuvataiteilija ja oli antanut Pilville, tämän siskolle ja naapurin pojalle piirustustehtävän. Sisko ja poika hutaisivat paperille jotakin, mutta Pilvi halusi tehdä piirustuksesta hyvän.
Tämän jälkeen Pilvi innostui piirtämisestä mutta lopetti yläasteella, koska hänellä ei ollut riittävästi omaa näkemystä. Kunhan piirteli. Niin Pilvi asian näki.
Vuonna 1996 keihäänheittäjä Heli Rantanen voitti olympiakultaa Atlantassa. 11-vuotias Pilvi katsoi kisoja yöllä salaa isonveljen huoneessa, ja voitto, se tuntui rinnassa niin! Heittäjä oli tehnyt valtavan työn ja sai siitä palkinnon.
Pilvin perhe asui Lieksassa omakotitalossa, jonka vieressä oli kartonkitehdas – ja jääkiekkokaukalo. Kaukalo soveltui keihäänheittoon, Pilvi keksi. Hän keräsi teiden varsista aurauskeppejä ja heitteli niitä, kunnes isä ja äiti vakuuttuivat siitä, että kyseessä ei ollut vain hetken hullutus, ja ostivat hänelle oikean keihään.
Lieksan urheilukoulussa olisi opetettu muitakin lajeja, mutta Pilviä kiinnosti vain keihäänheitto. Ja kilpaileminen.
Hän voitti kaikki kisat, joihin osallistui. Ja harjoitteli niin, että heittokäteen tuli rasitusvamma. Keihäänheitto ei siihen loppunut. Se loppui, kun Pilviä alkoi kalvaa epäilys, ettei hän voisi enää kehittyä lajissa pidemmälle.
Olihan niitä uusia unelmia.
Kartonkitehtaassa tuotanto- ja henkilöstöpäällikkönä työskennellyt isä näki tyttäressään lahjoja kartongintekijäksi, mutta kun tämä ei tytärtä sytyttänyt, isä kannusti tekemään sitä, mihin Pilvi itse tunsi paloa.
Se jokin olisi ehkä kirjoittaminen. Pilvi voitti Pankaa Paperille -kirjoituskilpailun, jossa piti kertoa tarinoita omasta kaupunginosasta Pankakoskesta. Hän kirjoitti tositarinan naapurin Santusta, joka juuttui jalastaan puuhun. Ylioppilaskirjoituksiin mennessä suunta oli selvä. Pilvi päätti, että äidinkielestä olisi pakko kirjoittaa laudatur, yritti liikaa ja kirjoitti magnan.
Näyttelijänhommista hän ei lapsena edes ajatellut, että semmoisia voisi tehdä työkseen. Ei, vaikka olo Pikku-Laurina koulunäytelmässä tuntui omalta. Ei ennen kuin naapurin poika – Jari Virman – rupesi tekemään niitä työkseen. Jos kerran Jari, miksei sitten Pilvi.
”Tuli hirveä kelpaamattomuuden tunne, kun minua ei hyväksytty kouluun”
Varmin tie näyttelijän töihin olisi Teatterikorkeakoulu.
Mutta Pilviä ei hyväksytty opiskelijaksi. No, vuodeksi lukion jälkeen Paimion kansanopistoon teatterilinjalle ja seuraavana keväänä uudestaan hakemaan. Hän ei päässyt sisään silloinkaan, eikä seuraavana vuonna eikä sitä seuraavana. Hän haki Teatterikorkeakouluun kaikkiaan kahdeksan kertaa.
– Tuli hirveä kelpaamattomuuden tunne, kun minua ei vain hyväksytty kouluun, vaikka kuinka yritin. Jossain vaiheessa lakkasin itsekin uskomasta, että voisin koskaan päästä sisään, hän sanoo.
Siihen hän ei kuitenkaan suostunut, että muutama ihminen pääsykokeiden tuomaristossa voisi määrittää hänen tulevaisuutensa. Teatterikorkeakoulu ei voinut olla ainoa tie näyttelijäksi.
Hän eteni määrätietoisesti kohti unelmaansa hylkäyksistä huolimatta.
Lahjakkuus huomattaisiin ja vaivannäkö palkittaisiin lopulta. Siihen hän uskoi. Kunnes tuli tuo keväinen päivä vuonna 2012 ja työnhakukierroksen viimeinen puhelu.
– Sen puhelun jälkeen muserruin täysin. Alkoi näyttää siltä, että teinpä unelmani eteen kuinka paljon töitä tahansa, mitään ei vain tapahtunut, Pilvi kertoo kuuden vuoden takaisista ajatuksistaan.
Hän syö voileipää ja juo kahvia kahvilassa Helsingin Pursimiehenkadulla. Tällä kadulla hän tuolloin asui, harmaan kivitalon neljännen kerroksen soluasunnossaan hän purki pettymystään aina, kun sai huonoja uutisia.
Kahvila ei ole hänelle tuttu. Tuttuja eivät ole muutkaan kulmat täällä nykyään. Pilvi muutti pois vuonna 2014 eikä käy täällä enää koskaan.
– Sain urani alkuvuosina vähän väliä turpaan, mutta jostain aina löysin voimia jatkaa.
Sillä kertaa tilanne oli pahempi kuin koskaan aiemmin.
– Pari päivää vain itkin ja raivosin. Aloin katkeroitua, kun kukaan ei uskonut minuun. Pelkäsin jo, että minusta tulisi negatiivinen, katkera ihminen, jonka unelma ei koskaan käynyt toteen.
Hän vuodatti tunteensa päiväkirjaan. Vuodatuksen lopussa lukee: ”Kuinka se kehtaa sanoa minulle noin. Minä näytän sille vielä. Minä näytän kaikille.”
Hän elvytti vanhan kirjoittajanunelmansa ja alkoi kirjoittaa näytelmää veljeksistä, Hillosta ja Ruupasesta. Ne olivat lymynneet pöytälaatikossa jo pitkään.
Peppi Pitkätossu avasi ovet
”Nyt on semmonen homma, että me haluttaisiin sut Pilvi tänne kesäksi.”
Pilvi seisoi kotinsa lähellä Iso Roobertinkadun raitiovaunupysäkillä ja yritti käsittää juuri kuulemansa. Puhelu tuli Turun kesäteatterista. Ohjaaja Marika Vapaavuori roolitti Peppi Pitkätossu -näytelmää seuraavaksi kesäksi 2012 ja halusi Pilvin pääosaan.
Pilvi alkoi nauraa. Hän ei antanut sen haitata, että oli yksin julkisella paikalla vaan nauroi vain, kovaa, sydämensä pohjasta.
Näytelmä sai hyvän vastaanoton.
Ja poiki Pilville lisää töitä. Turussa, Tampereella, Kuopiossa, Kotkassa. Vuonna 2016 hän sai Kokkolan kaupunginteatterista ensimmäisen kiinnityksensä.
Hän kirjoitti Hillosta ja Ruupasesta kertovan näytelmänsä valmiiksi. Sen nimeksi tuli Jäähyväiset Pamela Andersonille, ja sitä esitettiin Kokkolan kaupunginteatterissa.
Hän pääsi Villi kortti -urheilupaneeliohjelman vakiopanelistiksi televisioon.
Vihdoinkin tämä alkaa mennä niin kuin pitää, Pilvi ajatteli. Vaikka kaikki tarinat eivät pääty hyvin, ehkä minun tarinani voi sittenkin päättyä.
Sitten häntä pyydettiin tv-ohjelma Putoukseen kevääksi 2017. Siellä hänestä tuli negatiivinen ja katkera ihminen, mutta se tapahtui tarkoituksella, lavalla, sketsihahmokilpailussa, jossa hän kisasi luomallaan hahmolla Aina Inkeri Ankeinen. Katsojat äänestivät hänet voittajaksi.
Aina Inkeri Ankeinen
Tv-elokuva Ankeisen joulutervehdys. Vierailurooleja elokuvissa ja tv-sarjoissa. Komediakeikkoja niin paljon kuin hän pystyi tekemään. Paikka Putouksen kevään 2018 kaudelle. Ja vieläpä rikostoimittaja Minna Passin rooli sarjassa Keisari Aarnio, joka pyörii nyt Ruutu-palvelussa.
Ja sitten iski ajatus: mitä jos tämä loppuu?
– Elin unelmaani ja olin siitä hirvittävän kiitollinen. Vihdoinkin minuun uskottiin. Mutta minä en itse enää uskonutkaan itseeni. Aloin pelätä, että menetän kaiken.
Kun Pilvin taitoja oli vuosien varrella epäilty, hän oli aina lopulta ajatellut, että epäilijät olivat väärässä. Kun hänen taitojaan nyt kehuttiin, hän ei uskonut kehuja. Älkää liioitelko, hänen teki mieli huutaa.
– Olin tottunut olemaan altavastaaja. Ajatus siitä, että vielä minä näytän epäilijöilleni, oli ollut toimintani moottori. Nyt en osannutkaan suhtautua uuteen tilanteeseen. Olin aina tähdännyt vain siihen, että saisin tehdä näyttelijän ja kirjoittajan töitä, ja nyt, kun unelma oli saavutettu, tuli tietynlainen tyhjyys. Mitä tämän jälkeen? Mitä minä seuraavaksi haluan? Joudunko aina pelkäämään, että muille paljastuu, että kaikki onnistumiseni ovat olleet vahinkoja enkä oikeasti osaakaan mitään? Mitä jos niin todella on ja minua epäilleet olivatkin oikeassa?
Pohdinnat päättyivät aina samaan ydinkysymykseen.
– Miksi minä en osaa olla onnellinen?
”Siitä on aikaa, kun viimeksi olen seurustellut”
Mieli kääntyy uuteen asentoon hitaasti. Varsinkin yksin sitä on vaikeaa kääntää. Pilvi ei ole mikään erakko, mutta:
– Ei minun sosiaalinen elämäni mitenkään vilkasta ole, hän sanoo.
– Jos on enemmän vapaata, näenystäviäni paljonkin, mutta kun menossa on jokin intensiivinen proggis, en oikein pysty keskittymään muuhun.
Nyt Pilvin elämä on ollut yhtä intensiivistä proggista, ollut kevään 2017 Putouksesta saakka.
Haastattelua edeltävänä iltana hän on ollut elokuvissa. Yksin. Hän viettää vapaa-aikaansa paljon yksin.
Kenen kanssa Pilvi tuulettaa onnistumisiaan?
Äidin ja isän. Lapsuudenystävänsä Millan. Marjon, johon tutustui lukiossa. Taideakatemian ajoilta Pilvin elämään jääneiden Raunon ja Tiinan. Aijan, joka on ystävä Kokkolan kaupunginteatterin ajoilta. Ja nyt myös näyttelijä Kirsi Ylijoen, jonka kanssa Pilvi ystävystyi Keisari Aarnion kuvauksissa. Haastattelua tehtäessä Pilvi on juuri palannut Meksikosta, mihin hän lähti, kun Aarnion ja Putouksen kuvaukset olivat ohi. Hän lomaili siellä Kirsin ja heidän yhteisen ystävänsä kanssa. He olivat vuokranneet sieltä talon.
– Olin paljon vain rannalla, olin niin uupunut alkuvuoden tiiviin työputken jälkeen, hän sanoo.
Haastattelun jälkeen Pilvi menee töihin, tietysti.
Ensin edessä on äänitesti – hän ei muista, mihin hänen lukuisista projekteistaan se liittyy – ja sen jälkeen Villin kortin käsikirjoituspalaveri. Sieltä hän suuntaa kotiin käymään läpi työsähköposteja.
Hänen kotinsa on Kallion kaupunginosassa Helsingissä. Se on 50-neliöinen kaksio. Hän otti asuntolainaa ja osti sen lokakuussa, vaikka oli jo ajatellut, ettei koskaan voisi tehdä niin. Viime vuonna tienestit kasvoivat rutkasti.
Hän asuu yksin.
– Siitä on aikaa, kun olen viimeksi seurustellut. Totta kai haluaisin löytää kumppanin. Ihmisen, jonka keskeneräisyyden voisin hyväksyä ja joka voisi hyväksyä minun ja jonka kanssa voisimme yhdessä yrittää kasvaa. Jonkun, jonka kanssa ihmetellä tätä maailmaa.
”Jos opin hyväksymään itseni, en tarvitse niin paljon hyväksyntää muilta”
– Olen elämässäni keskellä suurta muutosta. Ensimmäistä kertaa minulla on tunne, että minun tarvitsee vähän tutkailla itseäni ja muokata ajatteluani.
Hän aikoo mennä terapiaan. Pari kaveria on suositellut Pilville erästä tiettyä psykoterapeuttia.
Hän olisi varannut ajan jo, mutta alkuvuosi oli sellaista pyöritystä, ettei siinä ehtinyt. Nyt hän aikoo tehdä sen.
”Menen terapiaan, koska haluan oppia sallimaan onnellisuuden itselleni. Jos opin hyväksymään itseni, en tarvitse niin paljon hyväksyntää muilta.”
– Menen terapiaan, koska haluan oppia sallimaan onnellisuuden itselleni. Jos opin hyväksymään itseni, en tarvitse niin paljon hyväksyntää muilta. Mielestäni kaikille tekisi hyvää mennä terapiaan, jos siihen vain on mahdollisuus.
Yksi käsittelyyn päätyvä asia on Pilvin mukaan hänen epävarmuutensa: hän on omien sanojensa mukaan maailman huonoin tekemään päätöksiä.
Putouksen viime kauden tuotantotiimille se näyttäytyi siten, että Pilvi vaihteli sketsihahmoaan yhtä mittaa.
Pilvi on myös ”kauhea menneisyydessä roikkuja, joka vatvoo vanhoja asioita ja päätöksiä”.
Hän on kuitenkin päättänyt, ettei kadu eikä harmittele. Ei varsinkaan sitä Teatterikorkeakoulua. Jos hän olisi mennyt sinne, hän ei olisi päätynyt opiskelemaan elokuvaa. Siitä taas on ollut hyötyä kirjoittamisessa, ja sillä suunnalla saattaa kajastaa uusi unelma. Se on tv-sarjan tai uuden näytelmän käsikirjoittaminen. Ehkä. Hänen edellisiltana katsomansa elokuva, Three Billboards Outside Ebbing, Missouri oli niin taitavasti tehty, että Pilville tuli tunne, joka hengästytti.
Hän innostui.
Pilvi Hämäläisen haastattelu julkaistu alun perin Anna 18/18 -numerossa.
Kommentit
Virkistä viikkoasi Annalla!
Katso tarjous